Proč jsme na zemi? Odkud jsme přišli?
To jsou nejzákladnější otázky.
Hledání odpovědí patří k základním vlastnostem člověka.
Můžeme to sledovat statisíce let do minulosti kdy vznikala lidská rasa.
Ve skutečnosti je to ale ještě mnohem mnohem dále.
Náš příběh začíná v době, kdy vznikal samotný vesmír.
Což je 13.7 miliardy let.
Dnes víme o zhruba 100 miliardách galaxií, každá z nich obsahuje stamiliardy hvězd.
Tento příběh vyprávím proto, že jsme všichni součástí tohoto vesmíru.
Naše příběhy jsou tedy provázané.
Tento příběh není možné vyprávět bez nejpodstatnější součásti
bez které si vesmír nelze představit.
Protože k němu neoddělitelně patří. Je to čas.
Čas neúprosně řídí vývoj celého vesmíru.
Vytváří neobyčejné události.
Ty nás pak provázejí od samého počátku vesmíru až k jeho případnému konci.
Zázraky vesmíru
Náš osud
Toto je Chankillo na severozápadě Peruánského pobřeží.
Jedno z málo známých archaeologických nalezišť v Jižní Americe.
Pro mne ale patří k těm nejzajímavějším.
Před 2,500 lety postavila téměř neznámá civilizace
v poušti tento opevněný chrám.
Jeho zdi byly kdysi zářivě bílé a pokryté kresbami.
Dnes z nich zůstaly jen minimální části.
Většina je nenávratně pryč.
Podrobnosti o této civilizaci všetně jejich jazyka zmizely.
Když se však postavíte na správné místo vyjeví se vám skutečný
účel chrámu Chankillo,. stejně jako v době kdy byl postaven
Musíte se však dostavit před východem slunces.
Tyto věže představují prastarý sluneční kalendář.
Během roku ukazují na různá místa na obzoru.
21prosince, což je zde na jižní polokouli
nejdelší den v roce, letní slunovrat,
vychází slunce vedle věže napravo.
Během roku se slunce posunuje až ke dni zimního slunovrat 21. června,
což je nejkratší den v roce a slunce se ocitá nalevo od levé věže.
V dálce mezi horami a věží úplně na levo.
Takže kdykoliv během roku, při východu slunce,
můžete zjistit polohu a s přesností dvou až tří dnů
také datum.
Dnes je 15. září.
Takže slunce vychází mezi pátou a šestou věží.
Chankillo stále funguje jako kalendář protože slunce vychází na stejném místě
jako když se tento chrám začal stavět.
Je to nádherný pohled, sledovat východ slunce mezi věžemi.
Můžete téměř cítit přítomnost dávné historie. Představit si jaké to bylo.
Tisíce obyvatel tu stálo aby pozdravili východ slunce,
Určitě se k němu modlili. Byl to jeden z jejich bohů.
Dosáhli obrovského úspěchu.
Jeden z prvních pokusů
O mapování oblohy.
Během dalších tisíciletí,
se snaha měřit události na obloze
vyvinula v moderní astronomii a položila základy naší moderní civilizace.
Postavim si to na zahradě.
Jó to chci!
Těch 13 věží na hřebenu tam stojí jako důkaz
našeho stálého okouzlení nebeskými funkcemi.
Stejně jako přímé souvislosti mezi námi a vesmírem.
Východ a západ slunce poskytuje epický metronom
jež nám umožňuje měřit plynutí času.
Jeden den na zemi odměřuje 24 hodin ve kterých se planeta otočí kolem své osy.
Naše měsíce jsou založeny na cyklu 29-a půI dne
Což je doba ve které měsíc projde jedním cyklem.
Jeden rok trvá po 365 a čtvrt dne
Kdy naše planeta dokončí svůj oběh kolem slunce.
Tyto známé konstanty odměřují naše pozemské bytí.
Nicméně vesmír samotný má mnohem majestátnější měřítka.
Když pohlédnete na oblohu tak neuvidíte jenom hvězdy.
Malinké světelné body jsou jako milióny hodinek,
jejichž cyklus označuje plynutí času za miliardy a snad i bilióny let.
Tentofilm pojednává o těch nejdelších časových úsecích.
V hloubi času jenž formuje celý náš vesmír.
Od svých prvopočátků přes nekonečné generace hvězd, planet a galaxií,
až do svého konce,
Osud vesmíru také určuje plynutí času.
Časové úseky jsou tak nepředstavitelně gigantické, že je téměř nemožné se v nich orientovat.
Přesto jsou na zemi místa kde se můžeme s takovými rozměry setkat.
Toto je Ostional na severním Pacifickém pobřeží Kostariky.
Jsem tu abych se podíval na něco k čemu tu dochází
déle než jsou lidé schopni pamatovat.
Je to skutečně něco jako okno do vzdálených časů naší planety.
Jakmile slunce zajde za obzor a měsíc přitáhne vodní hladinu do potřebné úrovně,
nahrne se na pláž invaze předpotopnívj stvoření.
Pod příkrovem tmy budou, pomalu vylézat z vod karibiku.
Pláž Ostional je jednou z mála na celém světě
kam stále přichází mořské želvy aby tu snesly vejce.
Co je však nejpozorohudnější je časový úsek
po který tyto želvy neomylně připlouvají rok za rokem.
Je to součástí nejstarších životních cyklů na zemi.
Posledních 100 miliónů let sem za podobných okolností
tyto želvy připlouvají aby tu pokračovaly ve svém cyklu.
Je to téměř nepochopitelný časový úsek.
Před 100 milióny let se kolem proháněli dinosauři,
Země samotná vypadala trochu jinak.
Ameriky nebyly ještě spolu propojeny pevninskou šíjí.
Severní Amerika byla blíž k Evropě. 97€
Austrálie byla spojená s Antarktidou.
Je to opravdu velmi...
zajímavé dostat se tak blízko k prastarému životnímu cyklu.
Slyším dech.
Úžasný zážitek.
Opravdu nádherné něco takového vidět.
Jedna noc v řadě miliónů nocí v plynutí času.
A je pryč.
Být svědkem něčeho takového je jako najít spojení s dalekou minulostí.
Být v časovém úsek mnohem delším než je lidská historie.
Přesto ta 100-milionů let dlouhá historie želviček
nás jenom spojuje s obrovským časovým úsekem ve vesmíru.
Celá sluneční soustava se pohybuje
po nepředstavitelně velkém orbitu,
rotujícím okolo středu naší galaxie.
Jeden oběh v Mléčné dráze trvá asi 250 miliónů let.
Za celou dobu existence naší lidské rasy,
jsme zatím absolvovali méně než desetinu procenta tohoto orbitu.
Tyto časové úseky se zdají být věčné a neměnné,
ale jak se před námi odvíjí historie času, odhaluje základní pravdu:
Nic netrvá věčně.
To je základní a nejhlubší vlastnost času.
Která je stejná tady na zemi i v hlubinách vesmíru.
Toto je ledovec Perito Moreno v Patagoniii na jihu Argentiny.
Jen jeden ze stovek
na sněhových polích jižní Patagonie.
Pokud byste pokračovali dalších 1,000 kilometrů dolů na jih
dostanete se na samý konec Jižní Ameriky.
Pak už mezi vámi a Antarktidou nestojí vůbec nic.
Dnes je to tak přesně cítit.
Ledovec je tak obrovský, že na první pohled
vám připadá pevný a solidní.
Pokud se ale přiblížíte až k němu, zjistíte že je neustále v pohybu.
Stejně jako v předchozích desítkách tisíc let.
Celé čelo ledovce se pohybuje směrem k jezeru
každý den o takový kousek.
To znamená, že přes čtvrt miliardy tun ledu
odpadne každý rok z ledovce do jezera.
Je to asi milión tun ledu každý den. Můžete to slyšet sami.
Každou chvíli hlasité praskání.
jako by to místo bylo živé.
Žbluňk
Žbluňk Žbluňk Žbluňk
Jářku dělá to pořádnej rámus když ty kusy ledu spadnou do jezera.
Ačkoliv to vypadá solidně a pohyby jsou ledově pomalé,
může se to pěkně rozjet.
Místo samotné je velmi dynamické.
Pohyby ledovce poskytují náhled do domény času.
Prostě si srovnáte události do posloupných úseků.
Krok za krokem.
Čas běží, padá sníh, tvoří se led a pohybuje se pomalu dolů do údolí.
Obrovské kusy se lámou a padají do vody.
Dokonce i takto jednoduché události jsou podstatné.
Všechno se děje v předném pořádku.
Nikdy se nezmění posloupnost nebo směr pohybu času.
RÁMUS
Takou věc nikdy neuvidíte ve zpětném pohybu.
V zákonech fyziky neexistuje nic co by popisovalo jak tyto
molekuly vody kolují a bránilo jim
ve shromáždění se na hladině
a opětném spojení, formování kusu ledu a následně
návratu a připojení se zpět na povrch ledovce.
Navzdory tomu rozumíme,
proč se svět nepohybuje odzadu dopředu.
Existuje důvod.
Vědecké vysvětlení.
Nazýváme ho šíp času.
Vlny nikdy neodrážejí kusy ledu zpátky na ledovec.
Také my všichni se pohybujeme časem dopředu do budoucnosti.
protože šíp času má na svědomí změny ve chvíli,
kdy se pohybuje.
jakmile k nim dojde, není cesty zpět.
Trvalá změna je podstatná k lidské existenci.
Včichni časem stárneme.
Lidé se rodí, žijí a umírají.
Je to součást radosti a tragédie života člověka.
Ale ve vesmíru,
Se tyto epické cykly zdají věčné a neměnné.
Je to ovšem jenom iluze.
V kosmickém běhu času stejně jako v našich životech,
se všechno nezvratně mění.
Stavba na těchto změnách,
neboli šíp času je hnacím motorem evoluce ve vesmíru..
A když se podíváme daleko daleko do vesmíru, všechno se nám odvíjí před očima.
Toto je malá část oblohy v souhvězdí Lva.
V místech kde by měI mít tlamu
Navzdory tomu jak vypadá
je to nedávná část historie
Zajímavé na tom malém kousku je to, že
Nevypadá nijak zajímavě.
Ale ta malá rudá tečka je dozvuk
obrovské kosmické exploze. Je to zánik hvězdy.
Byla asi tak...
40 nebo 50 krát větší hmotnosti než naše slunce.
Poetické jméno GRB 090423, Kdysi Wolf-Rayet.
Zakrytá rotujícím mrakem plynu,
hořela 10,000 krát jasnějinež naše slunce.
To jí nakonec přivodilo, Velmi brzký konec.
Obrovská hvězda se zhroutila sama do sebe.
To způsobilo masivní ejekce světla a hvězdného prachu
z obou pólů,
v konečné explozi jenž zazářila energií 10 milionů biliónů sluncí.
A toto je dohra této katastrofické události, malá rudá tečka
kterou sotva vidíme prostým okem.
To ale není to nejzajímavější ohledně GRB 090423.
když se podíváte na oblohu ke vzdáleným hvězdám a galaxiím,
Díváte se také zpátky do minulosti protože světlu to trvá nějaký čas než k nám doletí.
Světlo od té malé červené tečky k nám cestuje téměř
po celou dobu trvání vesmíru.
Na co se díváte je událost, ke které došlo před
13 miliardami let.
To je pouhých 600 milionů let po velkém třesku.
Tedy po vzniku vesmíru samotného.
Takže se jedná o událost z rané historie vesmíru.
Je to nejstarší předmět jaký kdy člověk spatřil.
Díváme se tu na zánik hvězdy konečným výbuchem
Jedné z prvních hvězd nového vesmíru.
Jak se vyvíjí, vesmír prochází rodílnými etapami.
Dlouhé věky, jejichž začátek a konec
značí milníky času.
Počátky a konce divů.
Zrody prvních hvězd patří mezi nejdůležitější události
evoluce vesmíru.
Označují konec prvotní éry
A zároveň začátek velkých časů vesmíru.
Doba ve které žijeme.
Hvězdný čas -
vláda hvězd.
jejich záři vidíme na obloze osvětluje naše dny.
Naše slunce je jedním z 200 miliard v naší galaxii.
Ta je zase jednou ze 100 miliard ve viditelném vesmíru.
nekonečné ostrovy nekonečně mnoho hvězd.
Ačkoliv je vesmír starý něco přes 13 miliard let,
nejsme daleko od hvězdné éry.
Je to věk krásy a komplexnosti.
Vesmír je plný hvězd a mlhovin sluncí a obíhajících planet.
Miliardy složitých světů čekajících na prozkoumání.
Vesmír ale není statický není ani neměnný.
Tak to ale nezůstane pořád.
Šíp času vytváří vesmír
který je stejně dynamický jako krásný.
Hvězdy se v něm rodí a umírají před našima očima.
Zítřek nebude stejný jako dnes.
šíp času zařídí
aby se budoucnost lišila.
Čím se řídí evoluce?
Proč se budoucnost liší od minulosti?
Jaký je vlastně účel toho všeho?
Všichni to intuitivně chápeme.
Zdá se to přece samozřejmé.
Vidíme kolem sebe důsledky.
Toto je Kolmanskop, opuštěný diamantový důI.
V jižní Namibii.
Založený v roce 1908,
Během stavby železnice z přístavu Luderitz nalezl děIník
jeden malý diamant found a single diamond
přímo tady uprostřed pouště
Příštích 40 let zde byla prosperující komunita o 1,000 lidech.
Mohl se tu z vás stát milionář jednoduše sběrem diamantů.
Během konjunktury se peníze, jen hrnuly a město rostlo
Bohatství a šampaňské teklo uprostřed pouště.
Jakmile diamanty došly, lidé město opustili.
Během dalších padesáti let se rozpadá a poušť se vrací do jeho ulic.
Stejné události se dějí kdekoliv ve vesmíru.
Podstatou šípu času Není trvalá změna.
Rozpad.
Vědecké vywsvětlení je...
.. nepochází ze snahy chápat vliv času na vesmír samotný.
Výsledek je ze snahy o stavbu rychlejšího vlaku.
V 19th století se inženýři snažili zlepšit výkon parních strojů.
Jak vysokou teplotu v peci?
Co použít v parním stroji?
Vodu nebo jinou kapalinu?
To byly základní otázky.
Z nich vychází věda o termodynamice.
Koncepty jako teplo a energie
tak vstoupily do slovníku vědců.
Nyní spolu s hlubším chápáním
vznikly pravděpodobně nejdůležitější zákony fyziky
nutné pro pochopení evoluce vesmíru a plynutí času.
Nazývají se Druhý zákon Termodynamiky.
Důvod k hloubce tohoto Druhého zákonu
je radikální nový koncept.
Někdy se mu říká "entropie".
Vysvětluje proč napospas elemrntům,
praská sklo, padají budovy.
Jak vlastně přemýšlet
o věcech tak, že jsou složeny
z mnoha součástí.
Jako jednotlivá zrnka písku tvořící velký přesyp.
Entropie je míra toho kolik existuje možností přeskupit ta zrnka písku.
Bez toho, aby se celý přesyp jakkoliv změnil.
Existují trilióny a trilióny triliónů jak toho dosáhnout.
Cokoliv udělám z tou haldou
Nepřivodí žádnou podsatnou změnu
Takže jazykem entropie, má ta halda písku vysoký index protože existuje téměř nekonečně
možností přeházet zrnka, aniž by došlo k viditelné změně.
Teď ni dovolte vnést trochu pořádku do vesmíru.
V tomto písečném hradu je asi tolik zrnek
jako v kupě písku.
Ale cokoliv udělám, navodí změnu,
Ztratí se pořádek.
Proto má hrad z písku, nízký index entropie.
Je mnohem komplexnější.
Mnoho možností změn
beze změny struktury se rovná vysoké entropii.
Naopak málo způsobů
beze změny struktury, nízká entropie.
Pokud zanechám hrad v poušti celý den.
Je jasné co se stane.
Větry se postarají a rozfoukají písek.
Hrad bude rozmetán.
Pořádek zmizí.
Přemýšlejte k čemu dojde na základní úrovni..
Vítr odfoukne písek z hradu
někam na dunu
Zákony fyziky jsou jasné
Proč by se nemohlo stát aby vítr přesunul písek
někam jinam
ve stejném pořádku a tvaru jako má hrad.
Možnost spontánního sestavení hradu z haldy písku
se ale nevylučuje.
Je to jenom vysoce nepravděpodobné,
protože tolik způsobů podoby hradu zase neexistuje.
Je mnohem pravděpodobnější
že vítr nafouká písek
a dojde k nízké entropii structury hradu
přestavbou na vysokou entropii písečné duny.
Takže, entropie vždy roste. Proč k tomu dochází?
Je neskonale pravděpodobnější že to tak bude.
Zdá se neskutečné, že zákon o písečných hradech vzniklých vlivem větru
může vyřešit nejsložitější tajemství fyziky.
Ale protože entropie vždy roste,
tak druhý zákon Termodynamiky může vysvětlit
proč čas plyne jen jedním směrem.
Druhý zákon Termodynamiky pro mě řečí všechno
co je mocné a krásné na fyzice
Tydy je zákon jenž vstoupil na pole vědy
jako způsob možností předání teploty
a účinnosti parních motorů.
nakonec se díky tomu podařilo vysvětlit jedno z vejvětších tajemství v historii vědy.
Proč exituje rozdíl mezi minulostí a budoucností?
Druhý zákon říká, že všechno se mění s určitým omezením.
Proto je mezi minulostí a budoucností rozdíl.
V minulosti byl ve vesmíru lad.
V budoucnosti ho bude už méně.
Plynutí času má proto svůj směr.
Takže Druhý zákon Termodynamiky představil koncept
o šípu času do vědy.
Tento šíp času se projevoval v Kolmanskopu od konce osídlení v roce 1954.
Ale ve vesmíru už k němu dochází, skoro 14 miliard let.
Bude to mít vážné následky.
Protože hvězdy nemohou zářit na věky věkův.
Včetně té uprostřed naší sluneční soustavy.
Na konci slunce nejenže nezmizí
Ale jakmile mu začne docházet palivo, začne se srážet
a nadbytečné teplo tak stvořené
způsobí expanzi vnější sluneční vrstvy.
Asi za jednu miliardu let,
to bude mít na náš křehký svět katastrofický účinek.
Naše planeta se bude zahřívat
Nakonec nastane poslední krásný den.
Všechen život na planetě jednoduše přestane existovat.
TIKání
Dlouho po vymření života se slunce roztáhne
a vyplní celý obzor.
Stane se z něj rudý obr.
Konec jeho života.
Naše planeta už tu asi nebude
Pokud ano, spálená na troud
jako svědek konce hvězdy
Po 6 miliardách let, slunce exploduje.
A obrovská kvanta plynu a prachu vyšlehnou prostorem stořivše obří mlhovinu.
v jejímž středu pulsuje
to co bývalo kdysi sluncem.
Menší než byla velikost země.
Než jedna miliontina objemu a zlomek bývalého jasu.
Ze slunce se stane bílý trpaslík.
Bez energie,
zbytek je poslední co zůstalo z jeho vyhořelé pece..
To je konec slunce.
Pomalu chladne v mrazivém prostředí vesmíru.
Pokud se tím směrem podíváte
bude vypadat jako měsíc v úplňku
Osud slunce je stejný jako osud všech ostatních hvězd..
Všechny jednoho dne zhasnou a vesmír zahalí věčná tma.
Toto je nejvážnější důsledek šípu času.
Protože vesmír jak ho známe
a jeho divy včetně hvězd, planet a galaxií -
nemohou trvat věčně.
Vesmír eventuálně dojde svého konce.
Nejdříve skončí hvězdný čas.
Hvězdy vyhasnou.
Nejdříve ty největší z nich,
stanou se z nich černé díry.
Pouhých několik miliónů let od svého vzniku.
Dlouho po jejich demisi, zůstane jediný typ hvězdy.
Toto je obrázek nejbližší hvězdy
Je to Proxima Centauri.
Vzdálená 4.2 světelných let. Důvod není hned jasný
oproti vzdálenějším hvězdám na fotografii
je Proxima Centauri neskutečně malá.
Tento typ se nazývá rudý trpaslík.
Hmotností jen asi 11-12% našeho slunce.
Naším očím se pak jeví 18,000 krát měně jasná.
Rudý trpaslík má jednu výhodu oprosti svým zářivějším bratrům
Díky své velikosti,
jim zásoba materiálu vystačí mnohem déle,
takže vydrží zářit bilióny let.
proto hvězdy typu Proxima Centauri
zůstanou posledními ve vesmíru.
Pokud se toho dožijeme i my.
Uvidíme ve své fantazii přežívat v civilizacích za svitu rudých trpaslíků.
Získavají poslední zbytky energie těchto hvězd,
stejně jako jejich předchůdci okolo plamenů ohniště.
Aby se zahřáli za zimních nocí.
Důvod proč Proxima Centauri vydrží tak dlouhou dobu je malá hmotnost a gravitace
Jádro hvězdy proto není vystaveno tak vysokému tlaku.
Vnitřek je v neustálěm chaosu což se projevuje na plášti.
Solární turbulence neustále šlehají do prostoru ačkoliv hvězda sama je málo jasná.
Ale i Proxima Centauri nakonec vyhasne.
A stejně jako naše slunce, stane se bílým trpaslíkem
Na konci hvězdné éry všechny hromě nejmenších záblesků vyhasnou.
A jejich slabá záře bude jediným světlem ve vesmíru
studené a temné prázdnotě plné černých děr a mrtvých hvězd.
Vesmír bude mít za sebou 100 trilionů let.
Přesto ještě není zdaleka na konci,
Není na zemi mnoho míst kde se dá vytušit
co nás v budoucnosti ještě čeká.
Toto je pobřeží koster v Namibii,
Kde se studená voda jižního Atlantiku setkává s
pouští Namib.
Jedno z nejnehostinnějších míst na zemi.
Portugalští námořnící tomuto místu přezdívali v 17. století Brána do pekel.
Hustá mlha zahaluje celé pobřeží každého rána.
Písečné břehy se neustále mění,
Proto tu během let ztroskotaly tisíce a tisíce lodí.
I když se vám podařilo přistát na břehu, vaše problémy nekončily
Mořské proudy jsou tu tak silné
Ž se už zpátky na moře nikdy nedostanete.
Tímto směrem jsou jen stovky mil nevlídné pouště.
Takže odsud vlastně nebylo návratu.
Pokud se vám tu podařilo přistát, váš svět zde končil.
Tohle je Eduard Bohlen.
Kdysi velká mořská paraloď,
Pendlující mezi Afrikou a Evropou.
Pátého září roku 1909 najela v mlze na skálu.
Přesto stejně jako většina vraků zde
se bude rozpadat mnohem déle
než byla její doba na moři.
V daleké budoucnosti vesmíru,
To samé čeká na bílé trpaslíky.
Konečným osudem jim bude osud černého trpaslíka.
Stanou se tak chladnými
Ž už nebudou vyzařovat ani teplo ani světlo.
Jsou to jen husté a temné zbytky někdejší hmoty
Popel hvězd.
Gravitací jsou tak zmáčknuté
že dosahují hustoty miliónkrát vyšší než má naše slunce.
Trvá to ale tak dlouho,
že v současné době po 14 miliardách let trvání vesmíru
Žádný černý trpaslík zatím neexistuje.
Navzdory tomu však dokážeme, předpovědět, že to tak jednou bude.
Stejně jako železo této lodi jednoho dne zreziví a bude pomalu odváto větrem do pouště,
Tak i hmota uvnitř černých trpaslíků zůstane poslední hmotou ve vesmíru,
Aby se eventuálně změnila v radiaci a zmizela v prázdnotě prostoru.
nezůstane po ní absolutně nic.
Po demisi těchto černých trpaslíků, nezůstane jediný atom.
Jediné co zůstane budou
černé díry a světelné částice.
Po nekonečně dlouhé době
zmizí i ty a zůstane jenom
moře fotonů
pomalu chladnoucí ke stejné
teplotě absolutní nuly.
Když říkám "nekonečně dlouhé době," tak to taky tak myslím.
Za 10,000 trillion trillion trillion trillion trillion trillion trillion trillion let.
Co je to za cifru?
Pokud mám začít počítat s jedním atomem jako jedním rokem
Tak celý vesmír neobsahuje ani zdaleka tolik atomů který by se mu jen přiblížil.:
Jakmile poslední zbytky posledních hvězd zmizí v prázdnotě,
a všechno ostatní dosáhne teploty absolutní nuly,
příběh celého vesmíru konečně dosáhne svého konce.
Poprvé v celé své historii, bude stálý a neměnný.
Entropie se přestane zvyšovat protože vesmír už nemá prostor k další změně.
Nic se neděje a to se opakuje s neměnnou pravidelností.
Navždy...
Říkáme že nastala Tepelná smrt vesmíru.
Období kdy vše zůstane v tomto stavu nekonečně dlouhou dobu
Mezi minulostí, přítomností a budoucností už není zádný rozdíl.
Plynutí času nelze nijak měřit.
V celém vesmíru neexistuje změna.
Šíp času přestal existovat.
Je to konečný veyhnutelný fakt.
Ustanovený zákony fyziky.
Celý vesmír skončí.
Všechny hvězdy vyhasnou.
Stejně jako konec slunce znamená pro nás konec života,
tak vyhasnutí všech hvězd znamená konec všech možností života v celém vesmíru.
Tento náš osud kdy slunce vyhasne a zničí naší zemi
a zároveň i všechen život na této planetě,
zní možná trochu deppresivně.
Můžete se dokonce zeptat, "Nešlo by to nějak jinak?
"Určitě je možné abychom nemuseli končit v chaosu?"
Odpověď ale bude stejná, nejde to.
Šíp času míří pokaždé ke stejnému konci pomalu ale jistě míří ke smrti vesmíru.
Je to úplně to samé co vytvořilo původní podmínky pro vznik života.
Všechno vyžaduje čas, jak stvoření hmoty
gravitace aby vytvořila hvězdy a poté i planety.
Šíp času který pak v době dospívání uspíší život.
Okno v čase kdy i my existujeme.
Ale to okno se velmi brzo zase uzavře.
Je to jenom zlomek času existence vesmíru,
v dobšě od počátku až do konce trvání poslední černé díry.
Život který známe existuje po dobu pouhé tisíciny
jedné billion billion billionth billion billion billiontiny
jednoho procenta.
Proto pro mne není největším zázrakem vesmíru hvězda
planeta nebo galaxie.
Není to ani hmotná věc.
Je to okamžik.
A ten je právě teď
Lidé existují na povrchu země jen ten nejkratší zlomek
nekratšího momentu v hloubi času.
Za celých 200,000 let jsme se neskutečně posunuli vpřed,
Jen asi 2,500 let zpátky v čase jsme měli slunce za boha
a měřili jeho dráhu pomocí kamenných věží,
postavených na vrcholku hory.
Dnešním jazykem nejsou bozi slunce ale věda.
Naše observatoře jsou mnohem mnohem dokonalejší
než těch 13 věžiček a dívají se hluboko do vesmíru a do minulosti.
Mnohem pozorohudnější je,
že díky vědám jako fyzika a matematika
Můžeme zjistit podobu vesmíru ve vzdálené budoucnosti.
A dopočítat se tak i jeho konce.
Věřím, že jenom pomocí vědy a zákonů dokážeme
zjistit jak funguje,
a pochopit účel a své vlastní místo uprostřed těchto divů.
A to také během našeho krátkého pobytu na zemi děláme.
V roce 1977 vesmírná sonda s názvem Voyager 1
vyrazila na cestu po sluneční soustavě.
Stavila se u plynových obrů
Jupiteru a Saturnu - přinesla nám nové objevy
a poté se vydala do mezihvězdného prostoru.
Po dalších 13 letech, na samém konci své mise,
se sonda otočila a jako poslední gesto vytvořila snímek naší soustavy.
To je on.
Krásné na tom je,
ten jediný pixel světla
na černém pozadí.
Ten bod je naše planeta země.
Nejvzdálenější snímek v historii.
6 miliard kilometrů vzdálená.
Asi nemá vědeckou cenu,
ale pro mne samotného
je to ten nejzákladnější důkaz lidké vlastnosti.
naší schopnosti reflektovat na vlastní existenci
a své místo ve vesmíru.
Tak jak tady stojíme na zemi
letíc nekonečným prostorem, tak i celý vesmír existuje pouhý
krátký okamžik v čase
protože život stejně jako hvězdy, planety a celé galaxie,
je jenom dočasná chvíle na dlouhé cestě.
To z nás ale nedělá bezvýznamné
protože my jsme vesmír který obživnul.
Život je způsob kterým vesmír chápe.
podle mne je skutečný význam uložen v naší schopnosti
a touze pochopit a prozkoumat tento překrásný vesmír.
Titulky Red Bee Media Ltd